I 1942 begynte nazistene å finkjemme Europas land-
-i jakten på Den endelige løsningen, utryddelsen av jødene.
Jøder ble hentet helt fra de britiske kanaløyene.
Du og familien din beordres herved til å evakuere.
Vi så henne aldri mer og hørte ikke noe om henne på 50 år.
Da vi hørte at hun døde i Auschwitz, ble vi opprørte og bestyrtet.
Men som nazistene i Auschwitz og andre leirer skulle oppdage,-
-så var det en ting å innlede massemord i episk skala,-
-men en helt annen sak å gjennomføre det.
Hvordan de løste dette morderiske problem sier mye om deres mentalitet.
I 1942 skapte disse nazister, gjennom en forferdelig eksperimentering-
-noe historien aldri hadde sett.
Dødsfabrikker i stand til å drepe millioner.
AUSCHWITZ Nazistene og Den endelige løsningen
Dødens fabrikker
De første vesteuropeiske jødene som kom til Auschwitz, var fra Frankrike.
For tyske soldater var Frankrike rolig,-
-mye lettere enn å kjempe i øst mot Den røde armé.
De tyskere som var her, regnet seg som heldige.
Men det var relativt få tyske soldater i Frankrike.
Tyskerne hadde delt landet i en okkupert og en ikke okkupert sone,-
-men lot i høy grad franskmennene regjere begge sonene,-
-så å få ut jødene kunne bare skje i samråd med de franske myndighetene.
2. juli 1942 møttes SS og topper i det franske politiet-
-og diskuterte massedeportasjoner.
Franskmennene foreslo et begrenset samarbeid med nazistene.
I det ikke okkuperte Frankrike skulle vi kunne samle inn utenlandske jøder,-
-men i den okkuperte delen ville det være flaut å samle inn jøder.
Hvis den franske regjeringen nekter, så blir Føreren ikke glad.
Franskmennene visste at samarbeidet de ikke, ville de vekke tyskernes vrede,-
-men de ville ikke utlevere franske jøder. Så dette ble løsningen.
Får jeg komme med et forslag?
Vi arresterer så mange jøder dere vil, også i det okkuperte Frankrike,-
-men bare utenlandske jøder.
Bra. Det er et første skritt.
De franske myndighetene besluttet å utlevere utenlandske jøder-
-og gjorde en første innsamling tidlig på morgenen 16. juli 1942.
I Paris 20. distrikt-
-tok seg fransk politi inn til familien Muller fra Polen.
-Åpne! -Politi!
Om morgenen ble vi vekket av at det banket-
-og jeg så mamma på kne-
-med armene sine rundt to politimenns bein.
Hun ba dem å la oss være.
Hun ba dem. Hun skrek og gråt.
Jeg så politimennene-
-som feide henne unna og sa-
"Skynd dere. Ikke sløs med tiden vår."
Den morgenen førte fransk politi bort Annette Muller-
-og hennes yngste bror og moren deres.
Vi var litt redde, for det var så tidlig.
De ba oss ta med oss mat for tre dager. Jeg tror de sa tre dager.
Men det uroet meg ikke.
Ikke fordi jeg stolte på mitt lands politi,-
-men mer fordi jeg stolte helt på mamma.
De ble tatt til en leir som denne, fylt med utlendinger-
-der mange hadde flyktet til Frankrike fra nazistenes forfølgelser.
Jeg var ikke så bekymret. Jeg tenkte på skolestarten.
Jeg lurte på hva som skjedde, men trodde jeg kom tilbake til skolen.
Det var det jeg tenkte mest på.
Til de første deportasjonene ba nazistene om voksne jøder-
-som siden skulle arbeides i hjel.
Så Adolf Eichmann fra SS, som organiserte deportasjonene,-
-ga først ikke tillatelse å sende barna mot øst med foreldrene sine.
Så i begynnelsen av august 1942, i leiren Beaune-la-Rolande,-
-skilte fransk politi familiene.
Politiet slo tilbake kvinnene mens vi barn holdt fast i deres klær.
De sprutet vann på oss.
Og det var en del veldig små barn. Jeg husker at folk gråt.
Siden, da bilen med maskingeværet kom,-
-ble det stille, fryktelig stille.
Mamma sto i fremste rekke av kvinner-
-og signaliserte til oss med øynene. Michel gråt.
Vi så på henne. Det er det siste jeg husker av mor,-
-for siden ble kvinnene ført bort og vi barn ble etterlatt alene.
Under de følgende ukene ble barna ført hit-
-til Drancy, en forstad til Paris.
Denne midlertidige konsentrasjonsleir lå i noen billige leiegårder.
Den eldste av de nyankomne barna var 14 år-
-og den yngste 2.
Noen av de voksne som satt i Drancy, gjorde det de kunne for barna.
Barna var omgitt av små insekter-
-og de så veldig stakkarslige ut.
De var veldig, veldig skitne- -og alle hadde dysenteri.
Vi prøvde å lage en liste med navnene deres,-
-men de fleste visste ikke etternavnene sine,-
-så de sa bare ting som: "Jeg er Pierres lillebror."
De satte oss i rom der vi måtte sove på sementgulvet.
Vi må passe oss for å skli i trappen,-
-for det var så mye avføring der.
Det var som å havne i et mareritt.
Etter en kort tid i Drancy kunne man, med tillatelse fra Berlin,-
-samle sammen barna for reisen mot øst.
Vi løy alltid for dem.
Vi sa til dem at de skulle få treffe foreldrene sine igjen.
Men de trodde ikke på oss.
Merkelig nok så ante de hva som skulle skje.
Mange av dem sa til meg og vennene mine: "Adopter meg!"
De ville bli i leiren.
Det var fælt der, men de ville bli.
Morgenen før de reiste, kledde vi dem så godt vi kunne.
De fleste av dem kunne ikke engang bære sine små vesker.
Jeg tror det er det verste som kan skje,-
-og jeg tenker selvsagt fremdeles på det.
Michel og Annette Muller klarte seg.
Faren deres hadde klart å bestikke franske tjenestemenn.
Moren ble tatt fra dem og døde i Auschwitz.
Michel mener at ikke bare tyskerne bar skylden.
De arresterte folk bare fordi de var født jøder.
At franskmenn skulle gjøre det er etter 60 år ufattelig for meg.
I august 1942-
-ble omkring 4100 barn satt på togene og ble sendt mot øst i godsvogner-
-sammen med voksne fra Drancy, fremmede.
Deres reise varte i to dager og netter til de ankom hit-
-i Auschwitz.
Av de som kom hit fins det få som har kunnet vitne om det som skjedde her,-
-og enda færre av de som var med i SS.
Men en kort tid senere begynte Oskar Gröning å tjenestegjøre ved Auschwitz.
Ganske snart ble jeg beordret til-
-å lede innsamlingen av bagasje fra en ankommende transport.
Når det var over, så det ut som etter et tivoli.
Og blant søppelen lå det syke folk. De som ikke kunne gå.
Og hvordan disse folkene ble behandlet, sjokkerte meg.
Et barn som lå der helt nakent-
-ble trukket etter beina og kastet på en lastebil som kjørte av sted.
Og når barnet skrek som en syk kylling,-
-slo de det mot kanten av planet, så det tidde stille.
De franske barna ble kjørt 3 km fra togstasjonen til Auschwitz-Birkenau-
-og til et av de små husene i et avsides hjørne av leiren.
Her hadde nazistene bygd gasskamre.
Barna ble låst inn i et rom-
-og krystaller av insektsgiften Zyklon B kastet inn gjennom en luke.
Over 4000 barn ble sendt fra Frankrike til Auschwitz uten foreldrene sine.
Hvert eneste et av dem døde.
Og høsten 1942-
-mente Oskar Gröning at denne forbrytelsen var rettferdiggjort.
Vi var overbevist om-
-at vi var blitt forrådt av hele verden-
-og at det fantes en stor konspirasjon av jøder mot oss.
Men når det gjelder barna,-
-må du vel ha innsett at de ikke kunne gjort dere noe.
Barna, de er ikke fienden for øyeblikket.
Fienden er blodet i barna.
Fienden er å vokse opp og bli en jøde som kunne være farlig,-
-og derfor gjaldt det barna også.
Selv om Oskar Gröning da trodde på at det fantes en jødisk konspirasjon,-
-så tok han ikke direkte del i drepingen-
-og han ville ikke bli i Auschwitz. Dokument bekrefter-
-at han søkte om å beordres til fronten, noe som ble avslått.
Han fortsatte å jobbe i hovedleiren tre km sørøst for Auschwitz-Birkenau.
Oppgaven hans var å telle penger-
-som var blitt stjålet fra jødene og sende pengene til Berlin.
Selv om grunnen for Den endelige løsningen var ideologisk,-
-var nazistene klar over at de kunne tjene penger på forbrytelsen.
I 1942 ble rundt 200 000 jøder sendt til Auschwitz fra hele Europa.
Fra Frankrike, Nederland, Belgia, Jugoslavia,-
-Polen, Tsjekkia, Slovakia, Østerrike og Tyskland.
Rundt 70% av dem ble myrdet straks ved ankomsten.
Nazistene hadde bedt dem-
-levere inn pengene og eiendelene til oppbevaring.
I arbeidet mitt med å administrere disse utenlandske penger,-
-støtte jeg på praktisk talt alle valutaer i hele verden.
Tro det eller ei, jeg så alt fra italienske lire til spanske pesetas,-
-ungarske og meksikanske valutaer og dollar og engelske pund.
At Gröning støtte på engelske pund-
-kom kanskje av det som skjedde på kanaløyene.
130 mil fra Auschwitz geografisk,-
-men, ifølge enhver annen målestokk, lysår derfra.
Kanaløyene var kjent som et gjestfritt reisemål.
Familien Potts fra Kent reiste til Kanaløyene 1939.
Med seg hadde de barnepiken sin, Therese Steiner-
-som flyktet til England fra jøde- forfølgelser i hjemlandet Østerrike.
Vi elsket henne. Hun var med oss hele tiden.
Særlig på kanaløyene. Det var som å ha to mødre.
Våren 1940, da familien Potts dro tilbake til England,-
-lot øymyndighetene ikke Therese bli med.
Som østerriker var hun klassifisert som en fiende.
Mor tryglet og ba, men de førte henne bort og vi så henne aldri mer.
Det var en del antisemitter der.
En mann sa faktisk til moren min:
"Hva forventer du når du reiser med jøder?"
Hun fortalte meg det. Det er ganske avskyelig.
Therese var fanget på Kanaløyene da tyskerne invaderte sommeren 1940.
Tysk propaganda skildret samarbeidsviljen hos mange øyboere,-
-deriblant de kjente britiske "Bobbyene".
På tyskernes ordrer registrerte politiet på Guernsey øyas jøder.
På Guernsey ble fire jøder registrert og på naboøya Jersey 12.
En av jødene som ble registrert på Guernsey i 1940 var Therese Steiner.
Som med de andre, ble hennes kort merket med en rød J.
18 måneder senere, i april 1942,-
-ble tre utenlandske jøder, Auguste Spitz, Marianne Grünfeld og Therese-
-innkalt til Guernseys politistasjon.
Therese traff betjent Ernest Plevin.
Du skal innfinne deg 21. april 1942-
-kl 19 ved Weighbridge ved St. Peters havn.
Du skal ha med deg denne ordre samt papir som beviser din identitet.
Ta med deg varme klær og proviant,-
-men ikke mer bagasje enn du kan bære.
Jeg ser fortsatt bildet for mitt indre. Jeg gikk med henne til White Rock.
Vi var to som gikk med henne. Vi tok kofferten hennes på sykkelen.
Vi førte sykkelen. Og... eh...
Vi sto der og sa adjø og så henne gå gjennom den porten-
-og vinket, og det var det.
Det var et mysterium. Hvor skulle hun?
Man håpte at hun skulle komme tilbake, men det gjorde hun ikke.
Dette lignet ikke noe vi hadde opplevd, eller hva?
Sånne ting skjedde ikke i England.
Myndighetene på Guernsey og i Frankrike visste ikke-
-at de utleverte jødene skulle myrdes,-
-men de visste altfor godt hvor mye nazistene hatet jøder.
Etter noen uker i Frankrike ble de tre kvinnene arrestert-
-til deportasjonene i juli 1942-
-og ble ført til Auschwitz.
Alle tre døde der.
Samme måned som de tre ble sendt fra Guernsey til Auschwitz,-
-besøkte Heinrich Himmler, en av hovedmennene bak massemordene, leiren.
På det tidspunktet fantes det rundt 30 000 fanger i Auschwitz,-
-mest jøder og polske politiske fanger.
Himmler inspiserte den store utvidelsen av leiren.
Hovedleiren, utbyggingen ved Birkenau-
-og fabrikken for syntetisk gummi ved nærliggende Monowitz.
Han bevitnet også mordet på jøder i et av gasskamrene i Auschwitz-
-hvilket dog ikke fins blant de bilder som ble tatt under besøket hans.
Himmler var så fornøyd med det han så at han straks forfremmet kommandanten.
Rudolf Höss, som ledet denne skrekken, ble oberstløytnant i SS.
Min oberstløytnant.
Höss hadde ordnet et bekvemt liv for seg og familien sin.
De bodde alle i et hus i utkanten av leiren.
Men for fangene på den andre siden av piggtråden, i hovedleiren,-
-var livet en kamp mot sult, sykdommer og vold,-
-en kamp Kazimierz Piechowski utkjempet daglig.
Jeg var frisk og sterk,-
-det hjalp meg i leiren, for selv om man var ung,-
-så var man sjanseløs om man var "mammagutt".
Man var nødt til å være tøff og sta-
-og si til seg selv: "Jeg skal overleve."
For å overleve gjennomførte Kazimierz Piechowski sommeren 1942-
-en av de djerveste fluktene i Auschwitz' historie.
Lørdag 20. juni gikk han og tre andre polske fanger ut av leiren-
-mot arbeidsplassen sin noen 100 meter unna.
De brøt seg inn i et lager med SS-uniformer, våpen og ammunisjon.
Raskt kledde de seg ut til SS-menn.
Våpnene skulle de ikke ha for å skyte tyskere,-
-siden andre fanger i så fall skulle blitt rammet av en forferdelig hevn.
Planen var at om de ble stoppet av vaktposten,-
-skulle de skyte seg selv.
Takket være at en av dem også jobbet i SS-garasjen, klarte de også ta en bil.
De tok en enorm risiko, med sine liv som innsats.
Spørsmålet var om de ville slippe oss gjennom uten noe pass,-
-uten dokumenter, uten noe.
Men vi trodde at de ville det.
Vi har 80 meter igjen,-
-men Genek har alt giret ned til andregir-
-siden bommen er nede.
50 meter igjen. Bommen er fremdeles nede.
Til slutt har vi bare 15 meter igjen til bommen.
Jeg tenkte bare.
"Nå må vi skyte oss, slik vi var enige om."
Da støtte Józek til meg i ryggen og visket i øret mitt:
"Kazik, gjør noe!"
Da innså jeg plutselig at de regnet med meg.
Jævla latsabber! Åpne! Hvor lenge skal vi vente her?
Man kan kalle det eufori.
Vi var alle lettet.
Vi var unge, fri, bevæpnet.
Vi innså at det ikke hadde vært lett å få oss tilbake til helvetet Auschwitz.
Noen uker senere fikk Höss og andre leirkommandanter et brev-
-om konsentrasjonsleirinspektørens store misnøye.
Sikkerheten må bedres, særlig med tanke på hva som skulle komme.
For sommeren 1942-
-ga Himmler en hemmelig ordre av stor betydning for polske jøder-
-av hvilke mange satt innesperret her i Warszawa-gettoen.
19. juli slo Himmler fast at alle polske jøder-
-i området nazistene kalte Generalprovinsen,-
-skulle "forflyttes", noe som betydde myrdes, før slutten på 1942.
Dette var rundt to millioner, hvorav hundretusener i Warszawa.
Himmler brukte ikke Auschwitz for å myrde så mange så fort,-
-men nyere steder som, ulikt Auschwitz, var rendyrkede dødsfabrikker.
Den som skulle vise seg dødeligst av dem alle fantes her-
-9 mil nordøst for Warszawa.
Rundt 900 000 mennesker ble drept i Treblinka.
Bare i Auschwitz ble flere mennesker myrdet av nazistene.
Alt som gjenstår er en lysning i skogen.
Nazistene ødela stedet før krigen var over.
Men takket være øyenvitner kan man rekonstruere leiren.
Den var svært ulik Auschwitz-Birkenau.
Treblinka var til sammenligning lite.
400 x 600 meter.
Treblinka var lite siden den bare hadde en eneste hensikt, mord.
99% av jødene var døde to timer etter at de var ankommet,-
-forgiftet i Treblinkas gasskamre.
Det jeg så, vil jeg huske så lenge jeg lever.
De små barna, menneskene, hva hadde de gjort mot noen?
Hva hadde de gjort?
Det var forferdelig.
Under leirens første uker rådet totalt kaos.
Gasskamrene fungerte ikke, ankommende tog måtte vente i flere dager-
-og hundrevis av lik lå helt åpent.
De råtnende menneskelikene spredde en sånn stank.
Det var fryktelig. Man kunne ikke gå ut.
Man kunne verken åpne vinduet eller gå ut.
Situasjonen i Treblinka var ute av kontroll.
Derfor dro høye SS-offiserer til leiren i august 1942.
Vi vet hvem de var og hva de sa,-
-fordi sersjanten Josef Oberhauser var vitne til alt.
Offiserene var Christian Wirth, som var dødsleirinspektør-
-og hans overordnede, generalmajor Odilo Globocnik.
For Treblinkas kommandant, dr. Irmfried Eberl-
-var besøket en dårlig nyhet.
Nazistenes massemordprogram hadde vært dårlig forberedt.
De tenkte at de kunne løse alle problemer i ettertid.
Dr. Eberl var blitt et problem.
Løytnant, du er frabeordret din post.
Til din etterfølger ankommer skal jeg personlig ordne opp i dette rotet.
Hvis du ikke hadde vært østerriker som jeg, ville jeg arrestert deg-
-og stilt deg for SS og politirett.
Globocnik så ingen forbrytelse i at Eberl hadde begått massemord,-
-uten i at det ikke hadde skjedd effektivt og diskré.
I Auschwitz ble Höss stilt overfor samme problemer som Dr. Eberl,-
-å kvitte seg med tusener av lik.
Først fikk han dem begravet på denne sletten,-
-men de råtnet i sommervarmen,-
-så jødiske fanger ble beordret til å grave dem opp igjen.
Vi var nødt til å grave opp likene og brenne dem.
Et stort bål ble tent med tre og bensin, og vi kastet dem i ilden.
Vi var alltid to som kastet likene,-
-en holdt i beina og en i armene.
Stanken var forferdelig.
Likene var ikke bare blodige, men råtne også.
Vi fikk filler å holde for ansiktet.
SS-mennene drakk vodka og konjakk av flaskene sine hele tiden.
De orket det heller ikke. Det var fryktelig.
Det var fryktelig. Man glemmer det aldri. Det burde ikke ha hendt.
Jeg har kommet hit for at historien ikke skal glemme det som skjedde her.
At mennesker ble drept her.
At de ble brent og drept her.
De ble drept verre enn dyr. Verre.
For at Auschwitz skulle bli en mer effektiv dødsfabrikk,
-søkte Höss råd fra en SS-ekspert i likhåndtering.
September 1942 dro Hösstil en fjern del av Polen, ved byen Chelmno.
Hensikten med reisen og det som ble sagt framgår av Höss' memoarer-
-og andre vitnemål.
Höss skulle treffe SS-obersten Paul Blobel-
-og se dennes nye feltkrematorier.
Først prøvde vi å kvitte oss med likene med brannbomber,-
-men det virket ikke så bra og det begynte å brenne rundt omkring.
Men denne konstruksjonen fungerer svært godt-
-hvis man legger lag av lik og tre på gitteret.
Og så bensin for å holde ilden i gang.
Med viljen til å løse massemordets praktiske problemer strebet nazistene-
-etter å oppfylle Himmlers drøm og myrde millioner av polske jøder i 1942.
Etter Himmlers ordrer ble jøder samlet sammen i hundrevis landsbyer og byer.
Men deportasjonene i Polen gikk ikke alltid som nazistene ville.
Sommeren 1942 hørte jødene i Przemysl et rykte-
-om at de snart skulle deporteres.
Gettoen ble avsperret 15. juli.
Nå, bare to uker senere, ville SS kjøre jødene til deres død.
Ved hærhovedkvarteret i Przemysl hørte løytnanten Albert Battel nyheten.
Før krigen var Battel, som var advokat, tiltalt av partiet-
-for å ha oppført seg velvillig mot jøder.
Han var rasende over at SS' planlagte operasjon mot jødene i Przemysl.
26. juli samlet Battel sammen lastebiler-
-og kjørte til gettoen for å hente de jøder som arbeidet for hæren.
Sjefene hans i hæren støttet hans motstand mot deportasjonene.
De ville ikke miste sin jødiske arbeidskraft.
Battel kjeftet på vaktene.
Han truet med å tilkalle en tropp soldater for å ta seg inn i gettoen.
Det var åpenbart for vaktene at Battel ikke hadde tenkt å gi seg.
Det var modig av ham.
Å kjøre jødene ut av gettoen med lastebiler.
Det var ikke noe en vanlig tysker ville gjort.
Alle syntes at det var heltemodig.
Han var et godt menneske.
Han var advokat, forstår du.
Men det fins gode og dårlige advokater.
Battel ga også jøder beskyttelse i hærhovedkvarterets kjeller.
Kort etter dette ble han frabeordret sin post.
En hemmelig etterforskning om hendelsen nådde Himmler-
-som besluttet at Battel skulle bli arrestert etter krigen.
I 1981, nesten 30 år etter sin død,-
-ble Battel tildelt tittelen "Rettskaffen ikkejøde"-
-i Yad Vashem her i Israel.
Et tre til hans ære vokser i "De rettskafnes hage" i Yad Vashem.
Ikke alle tyskere deltok i Den endelige løsningen.
Men for hver løytnant Battel fantes et stort antall villige gjerningsmenn.
En av de mest entusiastiske jobbet her i Treblinka.
Sent i 1942 hadde den nye sjefen Franz Stangl forandret leiren.
Nazistene hadde til slutt oppnådd perfeksjon i sin massemordmetode.
Kaoset fra Dr. Eberls dager var borte.
Nå styrte Stangl en dødsleir hvis hensikt var skjult for nyankomne.
Det var blomster på bakken-
-og folk kunne selvsagt ikke ane hvor de befant seg.
De malte husene og satte opp skilt som om det var en jernbanestasjon.
Jeg husker at en av dem en gang sa...
Jeg glemmer aldri disse ordene.
Han sa det på tysk.
"Kom fort, vannet blir kaldt."
Så langt gikk de.
Det var makabert, og fryktelig å se.
Stangl skapte enorme gasskamre kamuflert som dusjrom-
-med kapasitet til å drepe over 3000 mennesker om gangen.
Lenge visste ingen hvor mange som ble drept i 1942 i dødsleire som Treblinka.
Men for noen år siden ble det funnet notater fra en telegramavlytting-
-som avslører at i Treblinka, Sobibór, Belzec og Majdanek-
-ble 1 274 166 myrdet i løpet av 1942.
Notatene inneholder flere skrivefeil, men for å nå det tallet,-
-må antallet drepte i Treblinka være 713 555.
Treblinka var da det største drapssenteret i naziststaten.
Men ikke lenge til.
Et hardt arbeid pågikk for å forandre det nye krematoriet-
-som skulle bygges i Auschwitz-Birkenau.
Tegningene ble gjort om over flere måneder.
Kjelleren, som har vært tenkt som et likhus, ble gjort om.
En rampe ment å frakte lik ned i kjelleren ble tatt bort fra tegningen.
Så ble en ny trapp lagt til på siden av huset. Et underlig tillegg-
-siden kjelleren fra begynnelsen var tenkt å huse døde, ikke levende.
Så ble dørene til et av de største rommene gjort om.
Først åpnet de utover,-
-siden ble det bare en dør-
-forsterket og gasstett og med et kikkhull.
Dette kjellerlikrommet skulle nå bli et gasskammer.
Auschwitz var en av de siste leirene med dødsfabrikker med høy kapasitet,-
-men da den var ferdig våren 1943, markerte det innledningen-
-på den fase i leirens historie som skulle gjøre stedet historisk beryktet.
Dette ble symbolisert av ankomsten av et nytt medlem til legeteamet.
Oberstløytnant.
En mann som var blitt skadet under kamper ved østfronten-
-og som fikk Jernkorset for mot.
Navnene hans skulle bli beryktet.